Og så friede han endelig


Det er i grunden en nedrig verden


Er dine tanker endnu til mig? - Ja evig og altid!


sagde moderen, og så fnisede de igen, men det var af forlegenhed.


Ja, det må du forstå!


og gennem luften kom flyvende, sydfra, de to første storke.


En Amme gaaer i Søndagsklæder


Sandheden holdt verden sammen.


Da var det, jeg fødte min velsignede dreng, som her sover


Hvor det klæder hende at række tungen ud


Og hvad sagde den?


Endelig knagede det ene æg efter det andet.


Det var i stuen at disse børn levede og tumlede sig.


Før han blev færdig, gik solen ned


Hvorfor græder du? her er jo så velsignet!


plejes og passes skulle hun og ingen var nærmere til det, end Karen.


Han var også en sommergæk, en digtergæk


Og hun rørte i det samme ved hendes hånd med nælden


Oh, det ville blive et skrækkeligt vejr


stille vandrede vi over fjeldet.


mangen nat stod jeg op og så om fløjen drejede sig.


de ældre folk kom besindige bag efter.


Skal jeg nu sige Dem Anretningerne, de vare meget godt satte sammen!


de gik langs stakittet, den unge frue så ud over det.


nogle bleve saadanne eenlige, gamle Karle, med egne Tanker og egne Vaner.


Det var en kulde og en sne, men i teatret skulle moster.


Ikke sandt, du gamle grantræ?


Det er nogle dejlige tynde ben i har


en gammel kvægvogter boede på gården, det var det hele mandskab.


Hvem har jeg den ære at tale med spurgte den lærde


Jeg får nok flere koner og børn end du


Ord kan ikke udsige det.


de er de dejligste ællinger jeg har set!


Men som man dog kan le af!


Alt på sin rette plads


Det var her engang.


Min by er ligesom en flaske